26/10/05 12:56:46 

LA BLOCOSFERA CATALANA

Mercè Molist
Hi ha més de catorze milions de persones a tot el món que tenen un bloc a Internet. Dues vegades la població de Catalunya. Cada dia, s'obren 80.000 nous blocs arreu del planeta . Ho diuen les estadístiques, encara que, a Internet, no cal refiar-se de les estadístiques, per ser com és un territori sempre canviant, amb zones que no veuen mai la llum. Unes altres dades, recollides pel cercador de blocs Technorati, asseguren que al món hi ha, com a mínim, més de 20 milions de blocs. Podeu triar les que us vinguin més de gust.

I, encara així, aquests números ja no seran veritat a l'hora que el lector o la lectora llegeixin aquestes línies. Hi haurà molts més blocs al món. Segons un dels estudis més recents sobre el tema, realitzat per l'equip de Technorati i publicat a Sifry's Alerts, el nombre total de blocs es duplica cada cinc mesos, des de fa tres anys. Fet que vol dir que, en tres anys, la blocosfera ha crescut trenta vegades. I, com que cada dia neixen com a mínim 70.000 blocs, ens trobem que n'apareix un de nou cada segon. Més dades vertiginoses: diàriament s'escriuen entre 700.000 i 1,3 milions d'articles que es publiquen als blocs de tot el món, fet que representa 33.000 articles per hora. 9,2 cada segon.

Només amb aquestes xifres es pot veure que som davant d'una explosió de gran magnitud. Difícil de quantificar al mil.límetre i també difícil d'explicar perquè, per començar, poca gent està d'acord sobre què és un bloc. A Catalunya, a més, tenim la dificultat afegida de com anomenar-ho: en anglès, en diuen weblog i, en català, fins no fa gaire el TERMCAT ho traduïa com a diari interactiu personal, que va donar lloc a l'acrònim "dip". Una traducció molt criticada, perquè s'allunyava excessivament de la paraula original en anglès i no es corresponia exactament amb la definició de weblog. Finalment, el propassat mes d'octubre, el TERMCAT rectificava i decidia una nova traducció: bloc , per anomenar el mitjà, i blocaire, per anomenar la persona que publica en aquest mitjà, que en anglès es diu blogger o weblogger. Aquesta decisió ha portat també pol.lèmica, ja que alguns no consideren que es pugui comparar un bloc -un bloc de notes de paper- amb un weblog i, per tant o per costum, continuen parlant de weblog, blog o també bitàcola. Al llarg d'aquest text el lector veurà que les persones implicades utilitzen indistintament aquests termes.

Posats més o menys d'acord sobre com anomenar-ho, cal consensuar de què estem parlant. El TERMCAT proposa una definició de bloc: “La pàgina web, generalment de caràcter personal o poc institucional, amb una estructura cronològica que s’actualitza regularment i que presenta informació o opinions sobre temes diversos".

Des de l'aparició d'aquesta nova forma de publicació a Internet, a finals dels anys 90, ha estat contínua la discussió sobre què és i què no és un bloc. Ras i curt, un bloc és una web on una o més persones publiquen regularment enllaços a altres llocs d'Internet, comenten notícies o expliquen la seva vida. Cada nova entrada s'anomena article (o post, de l'anglès). Els articles s'ordenen cronològicament, a dalt els més recents i, com més avall, més antics. La majoria de blocs permeten que els lectors hi posin comentaris, que a vegades generen discussions més interessants que l'article que les ha generat.

L'estructura bàsica del bloc és una part central, on es publiquen els articles, i diverses seccions on no falten l'arxiu d'articles publicats i una llista d'altres blocs que el o la blocaire considera interessants i recomana als seus lectors. Hi ha blocs que només publiquen enllaços, altres que només publiquen textos, altres, tires còmiques, altres, fotografies (“fotoblocs”), altres publiquen arxius d'àudio (“audioblocs” o “podcasts”) i alguns publiquen de tot. 

En cinc anys, l'univers dels blocs ha viscut un Big Bang que ha fet créixer tota mena de serveis al seu voltant, com els llocs que ofereixen espai gratuït i eines molt fàcils per crear el propi bloc, altres que avisen cada cop que un bloc que ens interessa ha estat actualitzat, els cercadors de blocs com Technorati o l'aparegut recentment Google Blog Search, etc. Regularment i arreu del món s'organitzen premis als millors blocs, comença a haver-hi gent que munta negocis al seu voltant i fins han sorgit nous fenomens socials, com les persones acomiadades de la feina per haver dit coses inconvenients al seu bloc. La contrapartida: organitzacions com la Electronic Frontier Foundation o Reporters Sense Fronteres han publicat manuals i guies per a les persones que vulguin mantenir un bloc anònimament i sense por a represàlies polítiques o laborals.

Una de les definicions més encertades de què és un bloc la dóna Technorati: “És un diari personal a la web. Els blocs mostren opinions i temes tan diferents com la gent que els escriu. Alguns són molt influents i tenen una gran quantitat de lectors, mentre altres estan concebuts només per a un cercle de família i amics. El poder dels blocs és que permeten que milions de persones puguin publicar fàcilment les seves idees i que miliones més puguin fer-hi comentaris. Els blocs són un medi dinàmic, fluïd, més semblants a una conversa que a una biblioteca. En comptes de ser consumidors passius de la informació, cada cop més usuaris d'Internet s'estan convertint en participants actius. Els blocs permeten que cadascú tingui una veu”.

L'enciclopèdia lliure en anglès Wikipèdia té una definició força extensa del bloc, que la seva germana, la Viquipèdia catalana, resumeix molt bé: “Un weblog (també anomenat blog, bloc, dip o bitàcola) és un espai personal d'escriptura a Internet. Es pot definir com un diari online, un lloc web que una persona utilitza per a escriure periòdicament. Un weblog està dissenyat per a què, com a un diari, cada article (post) tingui data de publicació, de tal forma que la persona que escriu i les que llegeixen poden seguir un camí de tot el que s'ha publicat i editat. Es poden classificar segons diferents tipus: el més popular és el de l'adolescent que explica els detalls de la seva vida. Abans els diaris s'amagaven sota el llit, ara es publiquen a Internet. Un altre tipus de weblog amb molta més incidència és el de l'expert sobre un tema. Hi ha moltes persones que utilitzen els seus weblogs per transmetre els seus coneixements d'expert. Així, a part de beneficiar a tota la comunitat, també aprofiten per guanyar notorietat. Els weblogs polítics també són molt populars. Des de candidats a campanyes electorals fins a gent que aprofita el bloc per a explicar el sentit del seu vot. És habitual veure debats molt vius entre diferents weblogs o grups de weblogs, tot facilitat la participació dels ciutadans en el debat democràtic públic. El weblogs professionals no són menys importants. Hi ha grups de professionals que es coordinen o expliquen els seus projectes a través de les bitàcoles. Això sol ser molt habitual en projectes de programari lliure. Finalment, també s'han de comentar els weblogs que simplement donen informació talment fossin un diari tradicional”.

Una altra definició la dóna Enric Gil al seu estudi “Blogosfera: Les bitàcoles i l’audiència”, la primera investigació feta des de Catalunya sobre aquest tema: “El terme s'utilitza actualment per designar els llocs web majoritàriament personals que ofereixen un seguit de continguts organitzats cronològicament, aspecte que resulta essencial en la descripció del nostre artefacte, ja que allò que converteix un lloc web en un bloc és l'organització dels continguts segons el moment del temps en què van ser escrits. (...) En les bitàcoles, el temps és un element essencial, puix que es fa present pertot: hora i/o data de transmissió d'un post, calendari per mesos amb la indicació dels dies en què s'han produït intervencions, presència d'enllaços permanents per dies (permalinks), hora i data dels comentaris, arxius ordenats cronològicament, etc. Aquesta inserció en el temps, heretada del seu carácter primigeni de registre, defineix un nou espai de publicació en línia que té punts en comú amb el periodisme”.

Gil explica l'existència bàsica de dos tipus de blocs, que té el seu orígen en la pròpia història d'aquest moviment: “Resulta aclaridora la distinció de Branum (2001) entre el que ell anomena “filter-style” (estil de filtre) i el “free-style” (estil lliure). El primer tipus, més antic, posa èmfasi en els enllaços a diferents llocs web (que ofereixen articles i altres continguts o recursos d'interès) filtrats per l'autor, que actua com a intèrpret de la xarxa global des de la seva localitat: es tracta d'una prenavegació que ofereix una selecció dels llocs que poden ser visitats preferentment (...). Per altra banda, l'estil lliure es basa menys en el món exterior i més en el món interior de l'autor, amb modalitats que abasten des del diari tradicional fins a valoracions diàries del que succeeix al món, menys intimistes”.

“Mireu què he trobat”

Efectivament, els primers weblogs eren llistes cronològiques d'enllaços cap a webs, amb algun comentari de l'autor. L'essència d'un weblog, terme inventat el 1997 per Jorn Barger, era la frase: “Mireu què he trobat”, una forma de filtrar l'ingent nombre de continguts que ja llavors començaven a omplir la web. El 1999, Peter Merholz popularitava la versió abreujada, blog, en convertir la paraula “weblog” en la frase “we blog” (nosaltres fem bloc). Aquell any, el moviment començava a estendre's amb força als Estats Units i just naixia a Catalunya.

Els precursors més directes dels blocs van ser les seccions “What's new” ("Què hi ha de nou") que solien tenir les primeres webs d'Internet, on s'explicaven, cronològicament, les novetats a la web o a l'equip que la feia funcionar. El 1994, hi havia gent als Estats Units, com Justin Hall, que començava a experimentar amb la idea del bloc, quan encara no se li havia donat aquest nom. Un altre històric, Dave Winer, començava un bloc el 1996, que després d'un parell de canvis de noms es convertiria en el llegendari Scripting News. Al mateix temps, naixien altres blocs històrics com Robot Wisdom o CamWorld. Un de les contribucions més importants de Winer va ser posar a punt un servidor perquè cada cop que un bloc s'actualitzés li enviés una notificació, d'aquesta forma només calia seguir la web d'aquell servidor per saber quan hi havia novetats als blocs. Aquesta és encara avui l'estructura que segueixen serveis com Bitàcoles.net o Catapings.

El 1999, mentre a Catalunya només els més iniciats sabien què era un bloc, als Estats Units començava una explosió imparable, atiada per l'aparició de serveis, com Blogger, que oferien espai gratuït als i les internautes per publicar els seus propis blocs, d'una forma molt fàcil i automàtica: només cal crear un compte, triar una aparença i un nom per al bloc, escriure un article i prémer el botó d'enviar. Al moment apareix publicat. Això va provocar no només que la publicació mitjançant blocs es democratitzés i molta gent hi pogués accedir, sinó també un canvi en l'estil dels blocs: es va passar del bloc que publicava enllaços al bloc on l'autor explicava la seva vida i reflexions, ja que era molt més fàcil escriure què t'havia passat el cap de setmana que no pas buscar enllaços interessants per aportar contingut.

El 2001, als Estats Units, els blocs creixien no només en nombre sinó també en influència. Van aparèixer blocs especialitzats en política que generaven grans controvèrsies, algunes de les quals arribaven als mitjans de comunicació i fins al mateix Congrés. La Wikipèdia explica: “Un dels fets més significatius va ser la guerra d'Irak, on es van veure blocaires de dretes i esquerres mostrant punts de vista mesurats i apassionats. Els blocs que donaven notícies sobre l'Irak van explosionar amb una gran popularitat. Polítics establerts, com Howard Dean i Wesley Clark, van utilitzar també els blocs per explicar les seves opinions. La guerra de l'Irak va ser la primer “guerra-bloc”. També d'una altra forma: els blocaires iraquians van guanyar molts lectors i un, Salam Pax, fins va publicar un llibre amb el què havia escrit al seu bloc. Els soldats que eren a la guerra també feien blocs”.

El 2004, tota mena de polítics nordamericans tenien el seu propi bloc. Alguns mitjans de comunicació publiquen avui dia seccions especials on segueixen el què es diu als blocs més rellevants i els blocaires més coneguts solen aparèixer en programes de ràdio i televisió. A les convencions demòcrata i republicana del 2004 es va permetre l'entrada de blocaires amb credencials com les dels periodistes. El gener del 2005, la prestigiosa revista Fortune destacava els noms de vuit blocaires com a persones que el món dels negocis “no pot ignorar”. 

Aquest moviment ha estat creat per persones que, tot i estar aïllades físicament, no ho estan mentalment ni espiritual. De la paraula bloc ha sorgit la “blocosfera”, com a conjunt dels blocs i la cultura que generen. Antonio Fumero, estudiós del fenómen, diu a l'article “¿Existe una blogocultura?”: “La blocosfera es perfila com un àmbit cultural amb entitat pròpia (...). Destaca la voluntat de compartir, fet que implica la interactivitat, la possibilitat de contribuir i la necessitat de conèixer l'opinió dels altres. És una comunitat convençuda de la universalitat del coneixement (...) que demana la pluralitat de les fonts d'informació (...). Viuen la cultura de la velocitat, immersos en un sistema dominat per l'economia de l'atenció. Comparteixen cert caràcter meritocràtic de la ètica hacker, que es manifesta en una marcada necessitat de reconeixement de la seva tasca. Solen ser membres de diferents comunitats de súper-usuaris (...) i, el més important, hi ha un codi compartit, hi ha una manera d'escriure als blocs, diferent de la literària i la periodística, marcada per la hipertextualitat i immediatesa del format”.

Les semblances entre el blocaire i el periodista són moltes i això provoca, des de fa anys, apassionades discussions on alguns afirmen que l'única forma possible de mitjà de comunicació a Internet és el bloc i que cal que els mitjans tradicional es reciclin, mentre que altres afirmen que hi ha lloc per a tothom i critiquen que al bloc li manquen punts com és la credibilitat. Un corrent imperant avui dia és que els blocs practiquen un “periodisme de codi obert”, fent així una semblança entre els programes informàtics propietaris, de codi tancat i de pagament, front els programes lliures, de codi obert i sovint gratuïts.

Víctor Abellón ha escrit un interessant assaig sobre els blocs com a mitjans de comunicació, on afirma que s'assemblen més a una conversa sense fi que a un diari: “El què més valoren els lectors de blocs, a més del talent del seu autor, és que els blocs tracten temes que no surten als mitjans tradicionals, ofereixen una visió més completa i més rapidesa. (...) Segons un estudi, el 61% de lectors de blocs afirmen que els llegeixen perque pensen que el seus autors tenen un major grau d'integritat (...). Tot i que és cert que la instantanietat de la blocosfera redueix la vida de la informació a nanosegons, el continu repicar de les bitàcoles pot mantenir un tema a l'actualitat molt més temps que el cicle del periodisme tradicional. (...) L'impacte cultural més important de les bitàcoles és que han trencat la barrera que tradicionalment separava els 'consumidors' dels 'productors' de la informació. Els  lectors són també una redacció on s'absorbeixen, remesclen i re-publiquen idees”.

Les característiques de la blocosfera catalana coincideixen força amb aquesta descripció. Hi ha escassos estudis sobre la comunitat blocaire catalana i, encara menys, estadístiques. De totes formes, el perfil dels blocaires catalans no és gaire diferent dels blocaires hispans, que compten també amb poques investigacions que els analitzin. Per iniciativa d'alguns blocaires espanyols, els darrers anys s'han realitzat un parell d'd'enquestes  força definidores i que poden adaptar-se al panorama català.  

Aquestes dades destaquen que la majoria de blocaires són homes i menys d'un terç, dones. Les edats més típiques van dels 20 als 26 anys i solen ser veterans i veteranes de la xarxa, amb cinc o més anys de vida internauta. Més de la meitat no fa ni un any que tenen el bloc en marxa i la majoria coneix altres blocaires, personalment o virtual, fet que provoca el caràcter de xarxa de la blocosfera, amb línies creuades de blocs que es referencien i comenten els uns als altres. Quant als lectors de blocs, prefereixen els blocs tipus diari personal, que són els més comuns, seguits pels blocs tecnològics.

Petita història de la blocosfera catalana

La història de la blocosfera catalana és obscura i plena de llacunes. Els primers, o els que més aviat es feren notar, van ser els blocs col.lectius de temàtica tecnològica. Un bloc col.lectiu és aquell on tothom pot enviar articles, que són seleccionats per un equip de moderadors. El 1998, naixia el bloc bilingüe Bulma (Bergantells Usuaris de GNU/Linux de Mallorca i Afegitons), un bloc de contingut tecnològic que, en un any, creixia un 3.000% i actualment és el bloc tecnològic més popular dels Països Catalans, amb 25.000 visites al dia. Darrera seu vindrien els blocs de Cat-linux, de l'Associació d'Usuaris de Java de Catalunya i de l'Associació de GNU/Linux de la Universitat Politècnica de Catalunya , nascuts el 2000, i els blocs de Caliu (Catalan GNU/Linux Users) i PuntBarra, nascuts el 2002. També especialitzat en temes tecnològics, tot i que no col.lectiu sinó d'un sol autor, el 2002 naixia Eines!. Tots resten encara dempeus.

Al costat dels blocs tecnològics van sorgir altres blocs col.lectius de temàtica social i política, com el Racó Catalá, el 1999. I començaren a néixer també els blocs personals. El 1999 apareix El Forat, de Sergi Llorens, el primer bloc personal en català de què tenim notícia. El 2001 naixia Notes al Marge, de Carles Miró, i el 2002, Les Paraules i els Dies, de Teresa Amat, ambdos desapareguts. El 2002 també apareixien els encara actius Un poc de blog, de l'eivissenc Andreu Coll, i S'Illot, del també eivissenc Pere Marí i Flop. Laia Gargallo, autora del bloc La Flaneuse, recorda: “El primer bloc en català que vaig descobrir va ser el d'en Flop. Ell em va fer veure que hi havia més blocs en català. Fins llavors, només n'havia trobat en castellà. Els directoris de weblogs hispànics no deixaven que hi figuressin els que escrivien en català”. 

Sergi Llorens explica: “Recordo quan érem quatre o cinc webs amb format d'això que ara es diu weblog i que ens coneixíem tots. Un bon dia, van aparèixer un parell de webs personals més elaborades, que tenien moltes visites, i van començar a sortir weblogs com bolets. Tots en castellà, es clar, i només podien fer-los gent amb coneixements, perquè aleshores no hi havia totes les facilitats dels últims anys. El primer weblog que recordo en català va ser Gumets, també el bloc de l'Albert abans de crear Diària, Realitats i Miratges i un parell que ja no hi són”. 

L'arrencada dels blocs catalans no comença fins el 2003, quan neixen la majoria de serveis en català d'allotjament de blocs i directoris, i és el 2004 quan hi ha l'explosió. Ho explica Jordi Torà, de Gumets: “El directori de blocs Bitàcoles.net, que va aparèixer el 2003, va donar un impuls molt fort al fenomen. No només en quant a indexació per primera vegada de blocs exclusivament en català, sinó pel fet de fer conèixer l'existència d'aquests. Va ser un índex que va fer reconèixer per primera vegada la potència dels blocs en català. Al principi, recordo que es podien consultar tranquil.lament tots els blocs de la llista. Ara són moltíssims, és impossible. La deixadesa en què va caure aquest portal va propiciar que aparegués, a finals del 2004, Catapings, un altre índex de blocs en català que, en certa manera, va crear un segon cop a favor de la blocosfera catalana, amb molta més potència degut a què la quantitat de blocs llavors era molt major. Catapings ara arrossega, com Bitàcoles en els seus temps, una certa deixadesa”.

I afegeix: “No m'atreviria a fer una aproximació del munt de blocs catalans que hi deu haver avui en dia, són incomptables, tot i que estic segur que no són tants com a vegades s'ha arribat a afirmar. Els blocs abandonats són molts i és normal: és tan fàcil obrir un bloc com tancar-lo. Però no passa res, encara que potser tardi una mica a fer el salt definitiu, això sembla imparable”. Ningú és capaç de dir amb certesa quants blocs catalans hi ha en actiu. L'única guia són els blocs que es posen en contacte (fan ping) amb Catapings i Bitàcoles.net cada cop que s'actualitzen, fet que vol dir que estan vius. Actualment, un 2.400 blocs en català avisen de les seves actualitzacions a Catapings, però cal tenir en compte que poden haver-n'hi molts més que no ho facin i estiguin igualment actius. No és obligatori aparèixer als directoris de blocs per tenir un bloc, menys si es vol portar en secret o amb discreció. 

Serveis per als blocs catalans

La blocosfera catalana és petita i senzilla, si la comparem amb l'efervescència que es viu a la blocosfera de parla anglesa, però té els elements suficients per desenvolupar-se sense problemes. Hi ha dos directoris de blocs, que són Bitàcoles.net i Catapings. “Bitàcoles va néixer el maig de 2003, quan no es sobrepassava el centenar de bitàcoles en català. Llavors, rebíem com a molt deu o dotze avisos d'actualització en un dia, ara en rebem més de cent diaris”, explica Dani Prados. Bitàcoles.net va ser el primer servei d'aquest estil per a la blocosfera catalana: “Vam veure que en altres idiomes hi havia serveis similars i en català no, i vam pensar que calia posar-hi remei. L'empresa Comunicatek.com ens deixa les seves infraestructures i hi treballen els dos socis de Comunicatek, encara que des d'aquest any comptem amb un gruix de col.laboradors que ens ajuden en les tasques de manteniment”. El novembre passat, Bitàcoles.net rebia el primer premi en la categoria "Excel.lència en el tractament lingüístic en català" del Forum E-Tech.

Dani Prados reconeix que, tot i que hi deu haver milers de blocs en català, és problable que la majoria no estiguin actius o poc actius. Aquest és un dels grans problemes dels blocs: són fàcils d'obrir però mantenir-los és més complicat perquè requereix una bona dosi de voluntat i tenir coses per explicar. Hi ha, doncs, unes altes taxes d'abandó que dificulten els recomptes estadístics. Un altre gran problema, diu Dani Prados, són els blocs brossa o blocs que només contenen publicitat: “El nostre funcionament és que, quan un bloc s'actualitza, ens envia un avís de notificació. Doncs bé, n'hi ha que aprofiten aquest mecanisme, sense ser en català ni tenir relació amb el tema, per enviar-nos avisos que no són més que publicitat, a veure si així poden sortir al nostre directori. Això provoca una degradació dels continguts i fins i tot algun col.lapse del servidor”.

Segons les darreres dades de “Sifry's Alerts”, entre el 2% i el 8% dels nous blocs que es creen al món són blocs brossa, creats només per a oferir publicitat i barrejar-se de formes malicioses amb els blocs autèntics, als grans directoris. Alguns creadors d'aquests blocs falsos hi posen noms de blocaires coneguts perquè, així, quan algú faci una cerca a Internet amb el nom d'aquests blocaires, aparegui el bloc publicitari. Les males pràctiques publicitaries les pateixen no només els directoris de blocs sinó també els blocaires que permeten posar comentaris als seus blocs: no és gens extrany que robots especialitzats es dediquin a posar comentaris publicitaris que res tenen a veure amb el bloc o l'article que comenten. 

Són les aventures de cada dia a la blocosfera, de les quals participa, com a membre de plè dret, la comunitat catalana on, diu Dani Prados: “Hi ha un gruix molt important de bitàcoles personals, que són difícils de classificar temàticament, i en falten d'especialitzades. Tampoc hi ha gaires experiències empresarials al voltant d'aquest món, potser per la manca d'una massa crítica d'usuaris. El què sí hi ha, i és la principal virtut de la Catosfera, és la implicació que hi posa la majoria de gent”.

Aquesta implicació es veu clarament en un altre tipus de serveis que han sorgit en els darrers anys i continuen creixent, la majoria sense interès econòmic: els que ofereixen allotjament gratuït per a blocs i eines fàcils per a crear-los i actualitzar-los. Els més populars en català són: Lamevaweb.info, Cibernautes, els Blocs de Balearweb, Lacomunitat.net i els Blocs de MésVilaweb. Aquest darrer és l'única experiència de pagament.

Cibernautes.com és un dels serveis d'allotjament més antics. Es va posar en marxa oficialment el 19 d'agost de 2003, de la mà de Marc Ordinas, que actualment fa el manteniment en solitari, amb l'ajuda dels dissenyadors Simon Lepp i Albert Alomar. Diu Ordinas: “El tema del finançament és molt senzill: ho pago tot jo i així no dec res a ningú. Vaig muntar Cibernautes perquè en aquell moment no hi havia cap eina per fer blocs en català. Ara mateix tenim entre deu i vint mil visites mensuals i 532 blocs creats, però només un percentatge molt petit es segueix actualitzant”. El bloc més visitat a Cibernautes és el de Dídac López, un dels pocs dedicats a la ciència en català. Marc Ordinas té un retret per a la blocosfera catalana: "M'agradaria que els blocs empressin més eines estàndar, de manera que fos més senzill compartir recursos i continguts”.

Lamevaweb.info va sortir a la llum pública l'agost del 2003. Avui té 2.769 blocs registrats, dels quals 500 són actius, i 50.000 visites al mes. Lamevaweb.info és un servei mantingut en solitari per Jordi Salvadó, que explica: “Fins a principis de 2005 m'he fet càrrec de totes les despeses, però ara és impossible. L'alt nombre de visites ha fet necessària la contractació d'un servidor dedicat i el seu cost és elevat. Estem buscant algun tipus de publicitat o potser oferir serveis de pagament”. A Lamevaweb.info, com a la resta de la blocosfera, la majoria de blocs són de temàtica personal, diu: “Una barreja de l'actualitat amb les pròpies vivències de cadascú. És un reflex del que pensa la societat. N'hi ha sobretot de política, música, cinema, humor, curiositats, filosofia”. Salvadó destaca Missatge Rebut, Mek, Gotes d'Isnel, Quaderns, TagoMago, El diari vermell, El declivi de Niqmad i L'encant de les coses petites.

Jordi Salvadó està content de què mai hagi censurat el contingut de cap bloc, excepte els que esborra perquè algú els ha creat però no hi ha posat contingut: “En tota la història només hem tingut una denúncia amenaçant perque tanquéssim un bloc, deien que tenia continguts il.legals, però després d'haver-ho examinat, simplement es tractava de les típiques discussions polítiques”. L'entristeix, en canvi, l'actitut d'alguns usuaris: “La gent no valora prou la tasca que es fa. Sobretot pel què fa a les exigències que moltes vegades es donen per suposades però que, en realitat, tenen un elevat cost en dedicació o econòmic, com la continuïtat perpètua del servei, el suport als usuaris o que el funcionament sigui sempre perfecte. No és té en compte que tot plegat funciona d'una forma altruista”. Quant a la blocosfera catalana, troba a faltar “un nexe comú per trobar els blocs, on estiguin categoritzats tots els que existeixen”.

Lacomunitat.net és un altre servei d'allotjament veterà. Va néixer l'11 de setembre de 2003, de les mans de “Volom”, dissenyador, i “Karleskop”, programador: “La nostra idea era que tothom pogués tenir un lloc per dir la seva, sense restriccions i amb pocs coneixements tècnics, i sobretot la llibertat de fer-ho en català. Tenim registrats 985 blocs, encara que molts, el 80%, es creen perquè fa gràcia però després ho deixen córrer. La majoria són personals i algún de polític. Com que la màquina on allotgem els blocs, que paguem de la nostra butxaca, és fora de l'estat espanyol, mai ningú no ens ha amenaçat amb censurar-nos per coses que s'hagin dit als blocs, però sí que hem rebut anònims”. Dels blocs de Lacomunitat.net, destaquen el Blog de Notes de Rigola.  

El 2004, apareixia un nou servei gratuït, dedicat a la comunitat de les Illes Balears però obert a tots els blocaires catalans: Els Blocs de Balearweb, que actualment allotja 162 blocs actius, entre els quals destaquen Jutipiris, obra de l'escriptora menorquina Esperança Camps, el bloc del geògraf Climent Picornell, el veterà bloc d'en Potti, El Lector Híbrid, de l'escriptor Miquel Bezares, l'anònim Octubrina i els blocs de polítics com Cecili Buele, Toni Roig i Antoni Reus. També aquest servei ha tingut algun problema per coses que es diuen als blocs, explica Elena Vera, l'administradora: “Algun usuari ha rebut alguna queixa formal per difamacions que es va solucionar amistosament”. Aquest és un tema que es repeteix al món dels blocs: la llibertat d'explicar el què es vulgui a vegades xoca amb la sensibilitat dels altres. Per això, cada cop més veus parlen de la necessitat d'una ètica a l'hora d'escriure en un bloc.

Qui són aquests blocaires?

Si la quantitat de blocs en català no és un fet que destaqui a la blocosfera global, sí que ho és la seva qualitat. Un viatge pels blocs catalans confirma la dita que som un país de lletraferits. Molts blocs personals són, en realitat, blocs de literatura escrita per persones anònimes, que expliquen de belles formes els seus pensaments, inquietuts, coses del dia a dia i no s'espanten a l'hora de crear poesia. Som també un país d'artistes: el percentatge de blocs catalans que publiquen tires còmiques o que mostren preciosos dissenys és força alt.

Resulta impossible fer una tria dels millors blocs en català. Gent anònima i personatges que s'han fet famosos als mitjans de comunicació comparteixen vida i miracles a la Catosfera, amb exemples de gran qualitat. Hi ha polítics, com Miquel Iceta, Joan Puig Cordon , l'alcalde d'Argentona Antoni Soy, el senador Miquel Bofill, l'activista Enric Borràs, el director de l'Observatori per la Societat de la Informació, Llorenç Valverde, o confidencials polítics com Tumbuctú, Maresme Confidencial i Eivissa Confidencial. Músics, com Quimi Portet, periodistes com Saül Gordillo. Filòsofs com Ramon Alcoberro. Lingüistes com Gabriel Bibiloni. I una gernació cada cop més important d'escriptors, con Xulio Ricardo Trigo, que té dos blocs , Jesús Cardona, Biel Mesquida, Carles Bellver, David Figueres, Joan Josep Isern, Josep Porcar, gent del món literari com Oriol Izquierdo, el bloc El Llibreter , guanyador del Premi Lletra 2005 o Relats en Català, que va guanyar el mateix premi el 2004.

Hi ha blocs certament curiosos, com La Dona del Temps, portat per uns admiradors anònims de la dona del temps de TV3, Mònica López, un bloc dedicat als arbres, Amics Arbres, El Diari Vermell, obertament sexual; un d'eròtic, Nocturns, o un que ofereix enllaços a webs curioses: Zootoon. Hi ha blocs on s'expliquen viatges, altres on s'expliquen pel.lícules, com SuntoryTime, o de cultura en general, com Amb Compte. Hi ha blocaires que s'ajunten en comunitats, com Planeta Softcatalà, on conviuen els blocs d'experts informàtics del país. Hi ha blocs que publiquen tires còmiques, com Déu vos guard o El Forat. Hi ha fins i tot un bloc en català fet des de l'Alguer.

La llista és llarga, i això sense tenir en compte els blocaires catalans que escriuen en castellà. El propassat estiu, Vilaweb feia una selecció d'alguns dels millors blocs en català. Una altra llista interessant és la de blocs literaris en català que manté la Universitat Oberta de Catalunya. Cap, però, no és exhaustiva. La forma habitual de descobrir nous blocs sol ser visitar els directoris Bitàcoles.net i Catapings, per una banda, i per l'altra fixar-se en les llistes d'enllaços recomanats que publiquen els blocs. Un bloc porta a l'altre i a l'altre, en un viatge que comença essent lineal i es va enteranyinant. 

La Catosfera

Catosfera és un terme inventat per Antoni Ibáñez, que manté el bloc Tros de Quòniam. Podria definir-se com a sinònim de la blocosfera catalana, del conjunt de blocs escrits en català i de la comunitat virtual que existeix al voltant d'aquests blocs. No tothom està d'acord amb el terme ni tampoc amb el fet que existeixi una Catosfera única, que avanci al mateix pas. Més aviat, diuen, hi ha diversos grups de blocaires, capelletes, units pels mateixos interessos, que de tant en tant organitzen  trobades. La més important va tenir lloc el juny del 2005 a Sant Cugat, organitzada per la Institució de les Lletres Catalanes, amb la col.laboració de Vilaweb. S'hi van reunir escriptors i blocaires per discutir sobre allò humà i diví de l'escriptura i el bloc. Toni Sala es va encarregar de transcriure, en format bloc, les interessants converses i debats. Però el més interessant va ser el fet mateix de la celebració de les jornades, com a legitimació d'aquest fenomen i de l'existència d'una blocosfera catalana.

Antoni Ibañez explica com veu aquesta Catosfera: "És una comunitat virtual molt oberta. Els "vells" ens coneixem gairebé tots. De vegades, puntualment, apareixen certes divisions, però res greu. Ens fem una mica la punyeta, hi ha certes enveges i també afinitats. És el mateix que passa a la societat real. En general, hi ha més coses que ens uneixen que ens separen. El fet de ser blocaire ja és un punt de reconeixement mutu. Com diu l'Enric Gil al seu estudi, som una aristocràcia virtual, una elit internàutica molt endogàmica. Ens estem sempre enllaçant els uns als altres i és lògic que citis més els amics que els que no coneixes tant. De la Catosfera, m'agrada la llibertat que es respira i aquesta mena de sana anarquia plena d'individualismes més o menys solidaris. Coneixement compartit, interactivitat, creativitat. Som pioners i en som conscients".

També els artífexs del bloc Vaca.mu estan convençuts que es pot parlar de l'existència d'una Catosfera, com a comunitat virtual: "Cada vegada va a més, amb força bon rotllo. El què trobem a faltar són weblogs més especialitzats, perquè la majoria són de caràcter personal, amb un públic força reduït, no tenen el sentit de comunitat necessari per canviar les coses. Per això el "boom" dels weblogs catalans encara no ha arribat al seu sostre. Fa falta que personatges importants creïn els seus i que els webloggers s'especialitzin, per crear la riquesa necessària per suplir les mancances de la premsa tradicional en català".

Xavier Borràs, autor del bloc Bandera Negra, també copsa aquesta Catosfera, que descriu com "una xarxa invisible, un esperit de comunitat, de compartir, de fer fins i tot les coses de franc, de donar consells, de construir a través de la compartició de vincles uns espais comuns, que donen la idea d'una mena de territori sòlid i compacte. Això és especialment visible en els blocs de parla catalana. D'entrada, hi ha molts nois joves que, a nivell literari, estan demostrant un tremp i un ofici que molts lletraferits institucionalitzats ja voldrien. D'una altra banda, l'esperit llibertari del nostre país ha fet que aquest esclat no sigui organitzat ni coordinat i, potser, la seva riquesa i diversitat són així precisament per això".

I rebla Jaume Subirana, que manté el bloc Flux: "Crec en l'existència virtual de la Catosfera. Hi ha un cert esperit de comunitat, un trenat de referències, una superposició d'enllaços recomanats i visites creuades". En canvi, Benjamí Villoslada, pare de Bitassa a Lloure, no ho té clar: "Vist des de fora, veig que hi ha competència per la quantitat de visites de cadascú, les formes d'aconseguir-les i el ressó dels diferents blocs als medis. Aquesta competència és comprensible, però destructiva. Si algú té moltes visites i tracta temes que no ens agraden, no cal menysprear el lloc ni els visitants: són persones amb uns altres gustos. Internet és prou gran i diversa, hi ha gent per a tot. Voler-ho posar tot en una sola cosa anomenada Catosfera dóna lloc a tensions perquè hi ha persones massa diferents. Només estan unides pel fet de publicar un bloc. Hi ha moltes blocosferes i tothom ha de trobar la seva".

Tampoc Jordi Torà, fundador de Gumets, creu que es pugui parlar de la Catosfera com una comunitat virtual harmònica: "Som pocs i mal avinguts i quan més es veu la unitat entre blocaires és, precisament, quan hi ha baralles. Per això, les iniciatives col.lectives són més aviat rareses. Si hi ha una Catosfera és molt individualista, no funciona com a comunitat. Jo tinc molt bona relació amb alguns blocaires, quedem de tant en tant, hem fet algun projecte conjunt, però és una relació més semblant a un grup d'amics que a una comunitat àmplia". En canvi, és un ferm convençut de la importància dels blocs en català: "Són una fantàstica pedrera de nous escriptors. Estem a anys llum de la influència que els blocs americans tenen sobre la societat, però la gent tendeix cada vegada més a informar-se mitjançant Internet. Quan estiguin consolidats, serà el seu moment: informació encara més ràpida des d'una visió diferent de l'habitual".

Laia Gargallo també pensa que "això de la Catosfera no acaba de ser real. A part del marc general que es pugui delimitar a partir del fet d'escriure en català o publicar des de Catalunya, hi ha molts petits grups, cercles amb interseccions que corresponen a diferents interessos, edats, simpaties, tècniques de publicació, etc. Però sí que existeix un cert sentiment de tenir alguna cosa en comú amb tots els que mantenen un blog. En aquest sentit, a la Catosfera trobo que li falten directoris seriosos, estudis fiables sobre l'evolució dels blogs a Catalunya i no m'agrada la pretensió d'alguns d'erigir-se com a líders. A vegades, la Catosfera sembla massa un pati d'escola".

Sergi Llorens, d'El Forat, afegeix: "Conec molts blocaires, tots gent molt maca. Però al Forat anem a la nostra i ajudem qui ens ho demana, igual que esperem que ens ajudin. Els blocaires catalans no hem de ser tots per força com un grup d'amics. La blocosfera és un reflex de la societat on, de la mateixa manera que tens uns favorits, també tens picabaralles. Malauradament, som poquets. Fa falta més empenta i ajudar-nos entre nosaltres i menys gent que, perquè vol destacar, trepitja els altres. Algú ha dit que escriure un bloc és un acte d'egoisme i té algun punt de raó. El problema és quan aquest egoisme fa que molta gent faci servir aquests sistemes, però no hi col.labori activament i, encara més, es dediqui a desacreditar les iniciatives que hi ha. Simplement, som quatre frikis que escrivim. Sovint mirem als Estats Units i es vol imposar la idea que els weblogs haurien de ser periodisme, una eina de pressió. S'obliden d'un factor important: que la gran majoria publiquem per passar l'estona o per gaudir d'aquesta facilitat de publicar".

En resum, la blocosfera catalana és un espai disgregat, format per diversos grups i també gent que va per lliure, tot i que poca, donada la pròpia naturalesa comunicacional d'Internet. Això no la fa diferent de les blocosferes en altres llengües. El mateix passa a la blocosfera hispana o a l'anglesa, amb la diferència que la catalana és més petita, com una blocosfera en miniatura que, tammateix, conté tots els elements per estar viva, siguin tècnics -serveis d'allotjament de blocs i directoris- com humans -blocaires veterans i de gran qualitat, relacions entre ells, siguin bones o dolentes, lectors que aporten els seus comentaris i poca presència femenina, tot i que més destacada que a la resta d'àmbits d'Internet.

La història de la Catosfera es també mimètica amb la de la resta de blocosferes: comencen l'aventura els blocs tècnics i, finalment, hi ha l'esclat dels blocs personals, amb un destacat interès per part de polítics, escriptors -reconeguts o no- i periodistes, els més avançats dels quals s'hi afegeixen de seguida. I, com a curiositat, brilla amb llum pròpia l'èxit del bloc col.lectiu de temàtica política El Racó Català, fruit de la situació particular que viuen els Països Catalans. Un altre tema específic del nostre àmbit lingüístic, la manca de mitjans de comunicació en català, està generant el naixement de molts blocs dedicats a informar sobre la realitat catalana, en el més pur estil periodístic i cobrint diversos àmbits, com el polític però també l'ecològic o el tecnològic.

Fruit de les fronteres lingüístiques, les blocosferes han tendit a desenvolupar-se independentment les unes de les altres, excepte en el cas de la blocosfera anglesa, punt de referència de la resta i a la qual solen apuntar molts enllaços dels blocs catalans. En canvi, la comunicació entre les comunitats catalana i castellana ha tendit a ser inexistent, sobretot per part de la blocosfera castellana, que ignora la catalana pel fet de no entendre què s'hi diu. Tammateix, els premis als millors blocs que s'organitzen des d'Espanya, com el premi Bitácoras.com, solen tenir un apartat "al millor bloc en català" i no és estrany que alguns enllaços dels blocs catalans apuntin cap a articles apareguts en blocs castellans.

Com apuntàvem al principi, és aquest un món difícil de quantificar i descriure d'una forma exactament perfilada. Hi ha tants tipus de blocs com persones que hi escriuen, amb les seves particulars opinions i xarxes de relacions. Sí podem dir amb seguretat que la blocosfera catalana és avui un ens format, amb una evolució ascendent. Més encara, la Catosfera està sent clau per fer reviure l'esperit català a Internet, que va començar a decaure a finals dels 90, fruit de l'especulació econòmica i la posterior desinflada de la bombolla. La majoria de pioners d'Internet a la penísula són catalans i amb ells havia crescut una comunitat catalana que, a partir d'aquests aconteixements, es va disgregar i deprimir, van deixar d'aparèixer nous serveis, projectes i comunitats. Amb la blocosfera, ha renascut la comunitat catalana a Internet.

ALGUNS BLOCS EN CATALÀ

Aquesta és una petita selecció de blocs catalans que vol ser una mostra de la bona qualitat que pot trobar-se a la Catosfera. Malauradament, no poden ser-hi tots els que s'ho mereixerien. Calia triar-ne només uns quants, per analitzar amb profunditat les seves motivacions, experiències i visions.

Vaca.mu

Hi ha pocs blocs en català com Vaca.mu i, tammateix, als inicis de la blocosfera mundial tots eren com ell: llistes d'enllaços a planes web, que actuaven de filtre qualificat de la mar de contingut que es pot trobar a Internet. Vaca.mu va néixer el 2003, de la mà de Joan Barea i Jesús Corrius, llicenciats en Comunicació Audiovisual: "Volíem fer un web d'humor seguint l'estil dels webs en anglès de referència, com Fark.com, zFilter.com, Fazed.net, Digg.com..., que es llegeixen ràpid i els usuaris visiten moltes vegades al dia, creant-se un fort sentit de comunitat. I tenint molt clar que els enllaços, per sobre de tot, ens havien d'agradar a nosaltres".

Vaca.mu és un bloc col.lectiu: "Qualsevol persona pot enviar un enllaç i els usuaris registrats poden afegir notícies. Tot passa abans pels moderadors, que decideixen publicar-ho o no. Només publiquem les notícies que s'adiuen al tipus d'humor que fem. Actualmente, tenim una base de dades de més de 3.500 enllaços". El bloc s'actualitza entre dues i cinc vegades al dia, fet que vol dir que tenen entre cinc i deu enllaços nous diaris, on tothom pot afegir comentaris: "La idea és que cada enllaç generi un petit fòrum, sigui per opinar o simplement dir bajanades. N'hi ha que són molt comentats, però la majoria, el 70%, gens". 

Una mitjana de 300 a 350 persones visiten Vaca.mu cada dia, que darrerament ha incorporat una llista de correu per informar de les novetats a qui no tingui temps d'anar a la web. Altres serveis afegits són la popular tira còmica setmanal "Vaca i guineu", enquestes esporàdiques, un fòrum i, de tant en tant, fons d'escriptori de regal per a l'ordinador. "La major satisfacció són els nostres usuaris, en general molt fidels. La clau de l'èxit creiem que és el fàcil i amè que resulta llegir-nos: els posts no són llargs i és fàcil seleccionar què t'interessa. Algun mèrit també devem tenir a l'hora de seleccionar els enllaços i titular-los amb cert humor. Intentem prendre'ns-ho amb tranquilitat, de manera que no es converteixi en una càrrega", expliquen.

Racó Català

El Racó Català té molts récords: va ser el primer bloc totalment en llengua catalana, és el més visitat en l'actualitat i l'únic que rep una subvenció. Tammateix, no es consideren un bloc sinó un "comunitat digital", tot i que van néixer com a bloc, la seva estructura continua sent propera a la dels blocs i així són considerats per bona part de la comunitat blocaire.

A diferència d'aquest petit embolic sobre la seva definició, la temàtica del Racó Català és clara: notícies polítiques (sobretot) i socials. S'autodefineixen com "El punt d'informació dels Països Catalans". Joan Camp n'explica la gènesi: "Va començar el 1999, quan en Gillem va aprofitar l'espai que li oferien a la universitat per fer una petita pàgina web on es podien trobar recursos en català . Semblava un bloc quan, en aquells moments, aquest concepte no existia: les coses es feien a pèl, en codi HTML. Més endavant es va instal.lar PHP-Nuke (programa per fer blocs), essent pioners en català. Llavors ja érem tres persones, que no hem parat de programar, actualitzar i millorar, oferint nous serveis paral.lels que han servit per crear aquesta sensació de comunitat: fòrums, enquestes, missatgeria interna, xat propi, pàgines allotjades".

La seva intenció era fer un diari digital: "Nosaltres no som periodistes, ni tan sols som de lletres, venim d'empresarials, d'enginyeries, d'informàtica, però amb el temps hem anat agafant un cert estil i una gran audiència. Escriure era com un joc. Es tractava de dir tot allò que pensaves que no es deia, o dir-ho d'una altra manera. Mai vam preveure que podríem arribar als 8.000 usuaris registrats i entre 15.000 i 20.000 visites úniques al dia. En els últims dos anys hem tingut una crescuda de por. Hi ha gent que participa en tot. Hi ha cantants, escriptors, polítics, professors i també nanos molt joves, de 15 anys, fins un que em va confessar que en tenia 84. És gent d'arreu dels Països Catalans i molts catalans residents a l'estranger que fan servir el Racó com una eina per mantenir-se a prop de Catalunya. També en tenim que no són catalans, un parell de Madrid que han après català i participen com el que més".

Aquesta efervescència fa que gestionar aquesta comunitat sigui, diu, "un cacau increïble, hi ha problemes cada dos per tres. La majoria de coses les arreglem els administradors, però els problemes als fòrums ens superaven i, a poc a poc, vam anar creant usuaris amb capacitat per moderar-los i solucionar les queixes. Als fòrums només poden participar usuaris registrats, però de notícies en pot aportar tothom, registrats o anònims". Els missatges que reben són un allau constant: "La gent no para d'enviar correus amb dubtes que sempre intentem respondre. A vegades ens han enviat correus demanant-nos horaris de museus, coses inversemblants per a un projecte de batxillerat o un que ens demanava informació sobre la vida privada de la Mònica Terribas. Hi ha dies que rius bastant". També organitzen trobades on es palpa aquest feedback: "Vam reunir cent raconaires (així es diuen els usuaris del Racó) a València, vam baixar un autobús sencer. De tant en tant organitzem trobades, d'on han sortit grups de música, plataformes, campanyes, webs, amics, parelles".

Un altre front d'interactivitat són els fòrums: "Semblen un xat. Som, de llarg, els fòrums més actius que hi ha en català. Evidentment, hem hagut de tancar discussions senceres. Al principi érem molt curosos però, amb el temps, aprens a què no et tremoli la mà: conec una pila de fòrums que han hagut de plegar perquè han perdut el control". Ells no el perden. Ni el nord: "Som una comunitat absolutament política i no ens n'amaguem. També hi ha seccions molt fortes de cultura o societat, però bàsicament intentem donar resposta i unitat al catalanisme, d'un i altre color, donar veu a col.lectius, plataformes i associacions que són repetidament ignorades pels mass-media. Ara, nosaltres som "apolítics", cap administrador està afiliat a cap partit ni entitat política". Aquesta dedicació a la política els ha portat algun problema: "El president de Coalición Valenciana va trucar al nostre proveïdor, per avisar-lo que estàvem donant dades privades de la seva persona. Va resultar que un exaltat es dedicava a posar la direcció i telèfon particular d'aquest senyor als nostres fòrums. Ho vam esborrar i, des d'aquell dia, anem molt amb compte".

Una de les satisfaccions que ha rebut darrerament el Racó Català ha estat una subvenció de la Generalitat: "Hem estat sis anys pagant les despeses de les nostres butxaques. Anàvem saltant de servidor en servidor mentre no paràvem de créixer. A vegades feia una mica de ràbia passar-te cada dia fent feina i, a final de mes, pagar, sobretot quan algun usuari et criticava, pensaves que era un desagraït. De mica en mica, vam començar a tenir publicitat per cobrir despeses i a muntar una parada l'onze de setembre. Finalment, aquest any vam rebre la nostra primera subvenció, de la Secretaria de Comunicació de la Generalitat de Catalunya". A la blocosfera catalana, expliquen, li fan falta publicitat i diners: "Encara vivim en la indigència. Hi ha un munt de bones pàgines catalanes aguantades per gent que té una moral i constància increïbles. No hi ha cap institució que s'hagi mullat de debó per la Internet catalana i, en canvi, s'han pagat molts milions a Yahoo! o Microsoft per traduir quatre tonteries al català".

El Racó ha aconseguit també una altra fita que, a Catalunya, aconsegueixen pocs blocs: tenir incidència en la societat. "El boicot a Leche Pascual va començar al Racó i va agafar un ressò de por. Hi ha hagut altres casos com aquest i, creu-me, fa basarda veure que surt la pantalla del Racó a Televisió Espanyola o sentir un polític de primera fila que, en petit comitè, parla de nosaltres". Un altre efecte social dels blocs catalans, diu Joan Camp, és que "la gent s'acostuma a escriure i denunciar les coses. Abans, l'única opció que tenies per fer-te escoltar era enviar una carta al director d'algun diari. Ara la gent diu el què vol, quan vol, i llegeix allò que vol llegir. I els grans hòldings mediàtics estan tremolant perquè sembla que alguna cosa se'ls està escapant de les mans". La propera aventura que estan preparant al Racó és un bloc d'àudio o, com diu en Joan Camp, "la primera ràdio catalana 'online'".

PuntBarra

És un dels blocs tecnològics de referència en català. Hereu directe de l'anglès Slashdot i l'hispà Barrapunto. Neix a principis de 2002 i actualment té unes 2.500 visites diàries. El gestionen quatre persones, entre elles el seu fundador, David Poblador: "Ens coordinem virtualment, perquè estem separats entre nosaltres per centenars de quilòmetres. Com a moderadors, ens encarreguem de publicar notícies i també d'editar i corregir les aportacions dels usuaris". És un bloc col.lectiu, on tothom pot enviar articles, que es publicaran si passen el filtre dels moderadors. Les despeses econòmiques són poques, diu Poblador: "Rinho Sistemas ens ofereix l'hostatjament i els col.laboradors habituals no cobren res". 

PuntBarra s'ha convertit en un lloc senyer, molt conegut i concorregut que, a més del servei de notícies tecnològiques, ofereix als usuaris poder utilitzar gratuïtament un servidor de missatgeria instantània Jabber. La clau de l'èxit ha estat, segons Poblador, "la possibilitat per a la gent de tenir un espai on parlar de tecnologia i programari lliure en català i el fet que la participació sigui molt oberta. A mi, personalment, m'ha donat la possibilitat de conèixer molta gent, compartir experiències tecnològiques i, sobretot, m'ha proporcionat grans amistats".

Gumets

Aquest és un bloc col.lectiu de temàtica diversa: bàsicament, allò que passa pel cap als seus autors, siguin poesies, pensaments, reflexions, bestieses... Hi destaquen el disseny i el color taronja. El contingut és obra del Pere (Iósódéu), la Mar, la Sara i en Jordi Torà, que n'és l'inventor i qui més hi escriu, un noi de 22 anys que estudia arquitectura a Barcelona: "El bloc va començar quan jo ni sabia què era un bloc, el 2003. Vaig trobar una pàgina en anglès on algú escrivia el què li venia de gust i vaig pensar que era justament el què m'agradaria fer. El nom se'm va acudir per una frase que em va venir un dia al cap: "De totes les mides, formes i colors". Es referia al contingut del bloc i concordava perfectament amb un gomet però, quan vaig voler comprar el domini, ja estava agafat. Vaig canviar la o per la u, i així va néixer Gumets".

La mitjana de visites és de 130 diàries, amb puntes de fins a 600, un nombre apreciable per a un bloc que no s'actualitza diàriament sinó quan vé de gust als seus autors. Els lectors poden deixar comentaris als articles i també aporten continguts. "Cada comentari és un petit premi: algú que t'ha llegit i ha decidit invertir un estona del seu temps per escriure't alguna cosa. A més, també m'envia correu gent que ha trobat Gumets per casualitat i li ha agradat. Volen informar-se de com poder-hi escriure o com fer una web semblant. M'agrada suggerir-los què fer, perquè jo també vaig començar així", explica Torà. 

A més dels articles (d'un article en diuen "un gumet"), ofereixen altres serveis: columnes sobre diverses temàtiques, venda de samarretes i xapes, fotografies, entrevistes. Com molts blocaires, en Jordi ha passat una època en què ha volgut tancar o repensar el bloc, per la pressió d'haver-lo d'actualitzar contínuament: "Quan vaig dir que no podia continuar amb el ritme que portava, molta gent va pensar que abandonava i es va muntar la campanya Volem Gumets, en què m'enviaven correus electrònics animant-me a no deixar-ho". Una altra mostra de la popularitat del bloc és que alguns articles han traspassat la pantalla i s'han publicat en fanzines. Fins n'hi va haver un, "Desitjant moresc", que va ser finalista d'un concurs de cartes d'amor. "Una anècdota que em va fer especial il.lusió va ser quan vaig llegir l'últim llibre de Jaume Cabré, "Les veus del Pamano" i em va agradar tant que vaig contactar amb ell per fer-li una entrevista per a Gumets. I va accedir", explica.

La Flaneuse

És aquest un bloc personal de disseny exquisit, fet per una de les poques dones autores de blocs: "Una vegada vaig fer un post que deia: "Noies, on sou?". M'amoïnava que els únics comentaris que tenia eren de nois. Ara van apareixent més noies. Crec que les dones sempre hem tingut més tendència a escriure diaris personal, o ens han ensenyat que era una cosa "femenina", i potser per això és al món dels weblogs on ens atrevim més, dins Internet", explica Laia Gargallo, autora de La Flaneuse. La Laia va néixer el 1976 i treballa de gestora cultural. Va obrir el bloc el febrer del 2003: "Estava a l'atur i passava hores a casa llegint i navegant per Internet. Un petit breu en una revista em va portar a un directori de blogs en castellà. Vaig començar a saltar de blog en blog a l'atzar i, al cap de poques hores, obria el meu. Avui, és una mica part de la meva pell. No m'agrada sentir la pressió d'haver-lo d'actualitzar cada dia, procuro que no passi mai més d'una setmana però no deixo que es converteixi en una obligació de la qual estar pendent".

Per la Laia, els comentaris dels lectors són una part molt important del bloc: "La possibilitat d'establir ponts amb ells, de trobar una resposta a les teves propostes, d'escoltar les seves opinions. M'agrada pensar que és com si organitzessis una festa, tu fas d'amfitrió però cadascú troba la forma de divertir-se i conèixer gent nova al teu espai. Això dels comentaris sempre és una mica imprevisible. No n'he esborrat mai cap, excepte el correu brossa, que és una guerra eterna. Només una vegada vaig escriure a l'autor d'un comentari per demanar-li si podia canviar-lo, ja que posava al descobert on treballava en la meva vida real. També hi ha comentaris grollers i desagradables, no se'n salva ningú però crec que no val la pena censurar-los".

El feedback amb els lectors ha anat augmentant amb el temps, fins a sobrepassar la secció de comentaris: "Últimament he rebut algún email que em demana que doni un cop d'ull al seu projecte, llibre o pàgina web i, si el trobo adient, que en parli a La Flaneuse". A vegades, però, aquest feedback ha anat massa lluny, diu: "Durant molt temps, la capçalera del bloc era la imatge del Rufus, una agulla que porto sovint a la solapa de la jaqueta, un gos de plata pintada. Un dia, em va arribar un mail d'un desconegut que em deia que m'havia vist, havia reconegut el Rufus però li havia fet vergonya d'acostar-se i dir-me res".

Tot i aquests ensurts, no s'està de publicitar La Flaneuse pels mitjans tradicionals que utilitzen la majoria de blocs catalans: permetre que siguin accesibles per RSS (Really Simple Syndication), una eina molt popular per consultar ràpidament el contingut i els canvis que hi hagi hagut als blocs que t'interessen, i avisar de les actualitzacions a Catapings i Bitàcoles.net. Accions imprescindibles si es vol que el bloc tingui visites. "Sí, és veritat, ens mirem el melic i estem pendents del nostre weblog com si fos un fill, passem una etapa en què ens obsessionem per les estadístiques, per veure si tenim comentaris nous, per trobar quants altres blogs ens enllacen. Però no em sembla que sigui cap mal, sempre que t'exposes en públic et mires una mica el melic i et repentines abans de sortir a l'escenari", explica i, perquè ho sap, l'estètica del seu bloc és molt acurada, gràcies a l'ajuda d'un amic i a les fotografies que, de tant en tant, hi publica.

L'Aeroplà del Raval

Una altra dona blocaire és Tina Vallès, 29 anys, traductora. El seu bloc personal, L'Aeroplà del Raval, va néixer el desembre del 2003: "Era més còmode que anar enviant els textos als amics i volia tenir un espai propi on penjar el què em vingués de gust", explica aquesta internauta experimentada, que també manté una web professional i un altre bloc, nascut recentment i especialitzat en cuina: El rebost de l'Aeroplà. No cal dir que li agrada, això dels blocs: "És una experiència positiva perquè, a banda de tenir lectors i de passar-m'ho bé, he après un munt de coses gràcies als comentaris i també a la lectura d'altres blogs afins, he conegut, encara que només sigui virtualment, força gent interessant, fins i tot m'ha sortit alguna feina, propostes de col.laboració, etc. No seria ben bé la mateixa si L'Aeroplà no hagués existit".

Cada setmana sol escriure-hi entre dos i cinc articles i, a més d'avisar de les actualizacions als directoris habituals, ho fa mitjançant un butlletí de correu electrònic que reben amics i familiars. La mitjana diària de visites és de 100 a 150. "Hi ha gent que fa comentaris al blog i altra que prefereix fer-ho en privat, per correu. I els familiars i amics m'ho comenten en persona. Tothom suggereix temes, és clar. També he rebut crítiques, sobretot als comentaris. Hi ha les crítiques anònimes, que no contesto, i les que fa gent que s'identifica, que intento respondre. Si algú penja un comentari que em sembla ofensiu, l'esborro. He viscut un munt d'anècdotes, sobretot relacionades amb la confusió entre realitat i ficció: sempre jugo amb això, explico històries que són mig veritat i mig invenció. Hi ha gent que se les creu i et trobes amb comentaris molt divertits".

El millor de tenir un bloc és, diu, el feedback: "M'agrada que em llegeixin i em comentin el que escric, o que m'ampliïn la informació que jo he apuntat, o que em contradiguin. De vegades, els comentaris acaben sent molt més interessants que l'article. També m'ha servit per practicar, perquè fa un parell d'anys que tinc blog, però en fa molts més que escric, m'ha servit per agafar confiança, veure quins textos funcionen". El pitjor: "La manca de temps en segons quins períodes de feina, llavors el blog esdevé una càrrega i de seguida em sento en deute amb els lectors". 

El Forat

És aquest un dels blocs personals més veterans de la Internet catalana. Data de finals del 1999 i és obra de Sergi Llorens, un dissenyador gràfic del barri de Sants de Barcelona: "Aleshores, no sabia que escrivia un weblog, era una pàgina on posava les meves tonteries, un substitutiu dels anys que vaig passar fent ràdio. Sóc un d'aquells frikis que van veure créixer Internet, ja fa set anys que corro per aquí. Primer tenia la clàssica web personal amb seccions sobre la meva família, fotos del gos...". Defineix el seu bloc com "un weblog d'humor, del meu humor. La intenció general és fer riure. L'actualitzo cada dia i, per desgràcia, no en trec un duro. Les publicitats que hi ha són favors a amics".

Encara que el contingut a vegades surrealista d'El Forat no convida a què la gent deixi comentaris, el nombre de visites és important: "No baixem de les 400 al dia i en ocasions molt puntuals hem arribat a les 800. Hi ha serveis, com el Generador de Noms de Pagès,  que sovint arriba ell sol a les 500 visites", explica. La majoria de blocaires solen participar en altres blocs, sigui posant-hi comentaris o aportant articles. En Sergi no és una excepció: "Participo al bloc de l'Anna, que també escriu al Forat, al Mek, publico enllaços a Nikochan.net, faig tires còmiques al Racó Català i dibuixos per a moltes webs". A la vegada, altra gent del món dels blocs ajuda i participa al Forat, com en Ramon Forns i l'Ani López, que porten els temes de programació, la Menxu, experta en multimèdia, i l'Anna, l'Ester i en Marçal, que hi escriuen articles.

Un de les gràcies d'El Forat són les tires còmiques, que fa en Sergi: "És curiós el tomb que ha fet el bloc des de l'aparició de la primera tira. La web té més color, està més viva i sembla que als visitants els agrada. N'hi ha molts que m'envien mails amb la mítica pregunta: "Com fas les tires?". Doncs a mà alçada, sense fer servir cap programa informàtic", s'enorgulleix. Però la clau de l'èxit d'El Forat no són només les tires còmiques, diu, sinó que "sempre intentem crear coses noves, per tontes que siguin, i ser constants. I, encara que no ens aportin cap benefici econòmic, que siguin coses elaborades. Crec que la gent entra al Forat i diu: "Que treballat, això!". No fem res millor que ningú, simplement agafem idees que podrien passar-li a qualsevol pel cap, amb la diferència que nosaltres ens hi posem, fins que surten". I quan surten i agraden, és la major satisfacció: "Cada cop que algú et referencia o t'envia un correu felicitant-te, no pots evitar apretar els llavis perquè no et caigui la llagrimeta".

Mails per a Hipàtia

Un pes pesant de la Internet catalana, Vicent Partal, és l'autor d'aquest bloc personal: "Tots els meus discos durs s'han dit Hipàtia, en homenatge a la darrera bibliotecària d'Alexandria, una de les més importants dones científiques de l'antiguitat. Quan a Vilaweb ens vàrem plantejar fer blocs, jo em vaig posar a provar-los abans que ningú. Sempre intente no parlar d'oïdes". I li va agradar tant, que s'hi va quedar: "Em diverteix molt. Em recorda allò que quan era jove en deien un bitllet: et passa una cosa pel cap, l'anotes i ja està. No cal que estiga brillantment elaborada. Només és una punta seca".

Tot i fer més d'un any del naixement de Mails per a Hipàtia, Vicent Partal assegura: "Encara no acabe de saber què faig amb el bloc, vaig testant. Un dia, per exemple, vaig fer un post explicant que em trobava malament perquè havia fet mal una cosa ací a la feina i em trobava molt dolgut amb mi mateix. Em va sorprendre la gent que després em trucava i s'interessava pel meu estat d'ànim. De manera que vaig reprimir aquesta vessant més personal -em vaig adonar de fins a quin punt allò era un aparador públic". I tant, que ho és, com il.lustra una altra anécdota: "Una vegada, vaig penjar un post amb un mp3 meu, una música meua. I mesos després encara m'arriben correus preguntant sobre ella. Ho trobe divertit. I un dia vaig explicar que aquest estiu vaig dedicar uns dies a ordenar la meua biblioteca per ordre alfabètic i he rebut mails de gent que fa el mateix i em passen trucos".

Partal diu que no sap quants lectors té el seu bloc però es declara sorprès pel feedback, especialment "gent que diu que ha llegit això o allò pel carrer". A més, permet que els lectors publiquin comentaris al bloc, una mostra de valor en un personatge conegut com ell: "No sempre ho he admès, però em sembla que és pitjor no admetre'ls. De vegades em molesta aquell que arriba, diu una barbaritat i se'n va. Especialment si és anònim. Em sembla injust que tu estigues treballant una estona i després vinga algú i es limite a insultar. Però és evident que això forma part del procés i no cal donar-hi més voltes".

Vicent Partal és periodista de professió i no creu que escriure al bloc sigui el mateix que escriure opinió en un diari: "És molt diferent. El bloc és més com un dietari". Quant a la incidència dels blocs en la societat catalana, diu: "Encara és d'hora. Però en general i arreu, ací també, són més interessants i divertits que els diaris. Al nostre país, Internet sempre s'ha construït tenint en contra les grans empreses i el govern. Sempre les iniciatives personals o de grupet han estirat la xarxa. Els blocs són l'expressió màxima d'això: tu escrius i ja està. Crec que els blocs són molt adequats al model de funcionament de la xarxa catalana i per això tenen tant èxit".

La visió que té dels blocs i el seu futur és clara: "L'encaixe en la gran discussió que hi ha en marxa i que no té a veure amb estandards tecnològics sinó amb actituds. A tot arreu -premsa, ràdio, televisió, etc- la discussió és entre usuaris passius i usuaris actius. Els blocs són la bandera del actius. Dels més actius dels actius. El blocs estan tenint una gran incidència, han recuperat la web original, la que escrivíem i no només llegíem. La cosa s'estava posant perillosa amb tanta passivitat. És una de les bones notícies dels darrers anys".

Bandera Negra

Aquest bloc ha guanyat el Premi Bitacoras.com 2004 al millor en llengua catalana. Fet per un periodista, Xavier Borràs Calvo, 48 anys, fill del barri de Gràcia de Barcelona: "El vaig iniciar el març de 2003 però, abans, quan no existien les eines actuals, ja havia fet mans i mànigues per fer una cosa semblant. El nom és un homenatge a Salvador Puig i Antich, pel record de la bandera negra que es va penjar la matinada del 2 de març de 1974 a la presó Model, en el moment que va ser executat al garrot vil. Una bandera negra també és un senyal de llibertat. El vaig iniciar i el mantinc per publicar-hi tot el que em plau, sobretot afers i qüestions que són poc conegudes, tant de personals meves (textos, poesies), com de temes més polítics". Xavier Borràs manté encara un altre bloc, Ecodiari, que tracta temes d'ecologia.

Borràs és un gat vell de la xarxa i, abans dels blocs, ja tenia una web personal: "No és que el bloc sigui millor que la web sinó que la seva utilitat és diferent. Això sí: és molt més eficaç. L'actualitzo, pel cap baix, de quatre a cinc cops al mes, però hi ha hagut setmanes que he publicat tres o quatre articles. El que m'agrada més és que tant puc publicar-hi des del web, des del correu com des del mòbil". Permet que els lectors facin comentaris als articles perquè, diu: "Crec que si algú vol ficar cullerada en alguna cosa que he dit està prou bé i és més interactiu. Però molta gent prefereix dir-me les coses a través del correu electrònic, sobretot els lectors fidels. Més que amics, diria que amb el bloc he fet uns quants enemics, pel fet que no em mossego la llengua, sobretot en qüestions de política domèstica. Fins hi ha un individu que em vol dur als tribunals per un dels meus articles".

Afirma estar convençut que la classe política segueix el seu bloc: "Els serveis d'informació de Presidència en són addictes, perquè dóna pistes a alguns polítics perquè no acabin més malament del que estan". Calcula que té una mitjana de 15 lectors diaris, amb pics puntuals: "Com quan l'atemptat de Madrid, amb gairebé 300 visites, pel fet que a la matinada ja havia avançat que, lògicament, no es tractava d'un atemptat d'ETA". Un altre pic es va donar quan va publicar un article titulat "Més paràsits a la família", amb un fotomuntatge en motiu de l'anunci de l'embaràs de la princesa Letizia: "Només vaig tenir un comentari al bloc però vaig rebre quantitat de correus a la meva bústia".

Com a periodista, no creu que escriure en un bloc sigui el mateix que escriure en un diari: "Jo parlaria d'un nou gènere i un nou "periodista". No és un dietari, sinó un bloc. Com a periodista, sempre he fet servir blocs, d'aquells petits, per prendre notes. És gairebé el mateix: els esborranys són els vincles, les notes esparses guardades en carpetes per temes, les imatges són les fotos. I el weblog és el mitjà on tot això es posa en solfa. Per a mi, el bloc total seria aquell que pogués ajuntar totes les eines de comunicació i art en un sol indret i, si fos possible, poder fer "directes". El periodisme en brut, viu, sense motiu".

Xavier Borràs creu, com la majoria de blocaires, que una conseqüència important dels blocs en català és el fet que s'hagi ampliat el panorama comunicatiu en la nostra llengua, fins ara amb molt poca premsa en català: "A més, el fet que hi hagi eines per a fer blocs en català demostra fins a quin punt és un fenomen prou important. El nostre tarannà s'adiu molt bé amb aquesta forma de publicació. Espero que s'extengui com taca d'oli, de manera que hi pugui haver una xarxa sense fils a nivell dels Països Catalans i es pugui publicar al teu bloc des d'una borda del Pirineu. Quant a la incidència dels blocs en la societat, tenim casos com el de Flix i el de Sau que diria que s'han publicat més coses als blocs que no pas a la premsa. Si més no, als blocs no estàs reprimit per l'empresa que et paga, pels anunciants o per les subvencions del Govern. A més, a nivell social, els blocs estan ajudant a estendre la idea de compartir i de generositat".

Quant al futur dels blocs, pensa: "A mig termini, es transformaran en mitjans per si mateixos, de manera que diversos blocs que tractin una temàtica s'ajuntarien en un de sol i esdevindrien un mitjà col.laboratiu. Els portals d'informació i els blocs estaran tan a prop que, finalment, hi haurà portals tipus weblog que seran més potents que un portal informatiu. És curiós que, tot i que la idea del bloc s'adiu molt a la del consum immediat (el déu actual), en canvi, la majoria són sense motiu, sense intenció d'engalipar-te o treure un profit immediat. Però això hi ha alguna cosa de zen, en tot plegat".

Bitassa a lloure

Un mallorquí de Sineu, 41 anys, informàtic, és l'autor d'aquest bloc sobre cultura internauta i altres dèries. Benjamí Villoslada i Gil va obrir el bloc l'agost de 2004, perquè "em sembla la cosa més xarxaire després del correu electrònic. Bitassa és una paraula que va sorgir en converses amb el periodista Jordi Vendrell i significa "un caramull de bits". Duu l'afegitó "a lloure", una expressió que s'usa per Mallorca i vol dir "en llibertat". S'escau al bloc perquè és un caramull de bits per parlar en llibertat d'allò que em ve de gust. També faig articles per a alguns mitjans, on s'ha de parlar del que t'encarreguen i amb el to que demanen. Aquí no. Per mi, explicar coses és una necessitat. Abans ho feia per correu electrònic, a llistes, amics. El bloc és una forma més eficient d'explicar coses. Costa diners, però és rendible: no hi ha ingressos directes, però dóna visibilitat".

I també amics, explica: "He fet amistats a partir del bloc. I alguns amics d'abans del bloc m'han fet bons regals en forma de comentaris, possiblement perquè el bloc permet explicar més acuradament coses en les que ja coincidíem. En canvi, la importància de les visites és relativa: agrada que et llegeixin, però la quantitat no ha de condicionar res. El mes que vaig començar, rebia una mitjana de només cent visites diàries. Ara no vull canviar res per mor de tenir més visites. Estic avesat a parlar en grups petits". Aquest desitjat format petit no evita que, a vegades, els articles de "Bitassa a Lloure" surtin als primers llocs del cercador Google: "Això fa que els responsables dels llocs de què parlo vegin ràpidament els comentaris sobre el seu lloc. Alguns ho han solucionat de seguida i altres no han dit res, però he sabut que algun apunt meu havia provocat rebombori".

Per Villoslada, el millor del bloc és "poder explicar coses en un mitjà que s'addiu amb l'esperit de la xarxa: individual, de persona a persona, accessible, fàcil de trobar, seguir i mantenir". Creu que l'impacte dels blocs està essent més gran del què sembla: "Que a casa hi hagi una eina potent de publicació està incidint molt en la societat, però és tan natural que és silenciós. Les grans revolucions són així. El problema és voler-ho classificar com un gènere menor. No: aquí passa que cada persona és un editor en potència. Mai més no es podrà mesurar de la mateixa manera la quantitat de publicacions que hi ha en català. No cal esperar que cap empresa s'hi posi ni que ho trobi econòmicament viable. Gràcies als blocs ja no depenem del tret de sortida -ni de gràcia- de cap empresari editor. I no és un gènere menor, és diferent. Està adaptat a una forma de llegir i escriure. Qui el sap aprofitar bé hi pot fer el que es proposi. És més fàcil posar-s'hi, veure resultats, la resposta dels lectors, no cal escriure fins omplir un llibre perquè en puguin demanar 15 euros, el poden llegir des de qualsevol racó del món...".

Villoslada, com es veu, n'està encantat: "És una nova forma de publicar, en petites dosis que no suposen cap inversió important i permeten la còpia de franc, amb resultats no gens menys útils que publicar en paper perquè, no ens enganyem, tret de poques excepcions, ningú no viu dels llibres que publica. Estic convençut que el bloc serà una forma prou important de publicar en català i ens esperen moltes sorpreses". N'avança alguna: "Canviarà l'eina per a fer més diversa la forma de publicar. El nom weblog haurà anat bé per popularitzar el fenomen però passarà de moda. Cada cop més continguts no estaran classificats per dates i no estarà tan clar si el que alguns fan entra o no en la definició de bloc. Ara tots publiquem en forma de diari perquè és el que ens deixa fer l'eina. Però és inevitable que cada cop seran més flexibles i quedarà desdibuixada la definició de bloc. L'important serà publicar a la Xarxa d'una forma pensada per la Xarxa: en petites dosis regulars".

Aquest futur té molt a veure amb les decisions de les empreses que fabriquen les eines per a fer blocs, com és el cas de Google, propietària de Blogger, el lloc més famós a Internet que hostatja blocs gratuïtament i aporta les eines per crear-los. A Villoslada el preocupa una cosa, d'aquestes grans empreses: "Guarden les bases de dades amb els apunts que va fent la gent als seus blocs. Existiran, d'aquí a cent anys? Les futures generacions podran llegir-ho? Hi podem accedir mentre ells ens ho permetin. Suposo que, a poc a poc, els blocaires més experimentats s'adonaran d'aquests detalls".

Flux

L'estiu passat, Vilaweb va publicar una selecció dels millors blocs en català, on sortien alguns dels què hem esmentat i també aquest, Flux, que definia així: "Un bloc literari, el bloc de notes de l'escriptor Jaume Subirana, actual director de la Institució de les Lletres Catalans. Subirana ha trobat en Flux i en la blogosfera un espai ideal per a la recerca i la reflexió: són anotacions que naveguen entre les impressions poètiques i el dietari clàssic. El bloc aporta sovint proses i versos d'altres autors. I aprofitant els recursos d'Internet, té cura i es diverteix cercant imatges que s'adiuen i reforcen el text. Hi escriu gairebé cada dia. És un bloc molt concorregut, malgrat que no contempla l'opció dels comentaris".

Subirana no accepta comentaris perquè, diu "vaig estar-hi pensant, però als blocs que m'agradaven els comentaris em semblaven una inevitable baixada de nivell, una autopista cap a l'endogàmia bloguera i una prova més que, entre nosaltres, massa gent confon anònim amb patent de cors per a la bestiesa i la mala educació. A més, si ja dubtava si seria o no capaç de mantenir viu el bloc, del que estava segur era que no tindria temps per anar responent comentaris. Però suposo que la raó principal és que jo no em vaig plantejar el Flux com una experiència de diàleg en xarxa, sinó com una pota més del pop de la meva literatura... i els escriptors estem acostumats a escriure sols".

Flux va veure la llum l'u de novembre de 2003: "Feia mesos que seguia un grapadet de blocs i una tarda vaig entrar a Blogger per comprovar si allò era tan fàcil com deien: passada una hora escassa començava, gairebé sense adonar-me'n, una aventura que no sabia gaire si anava de veres o no. Fins ara. Pensava que hi publicaria fragments dels meus quaderns en paper. Després, cada vegada hi ha anat guanyant més pes l'escriptura directament digital. En vaig dir Flux perquè m'agrada la paraula, per fer un acudit privat (al meu darrer llibre hi ha un poema titulat així) i, sobretot, perquè em semblava i em sembla una bona imatge del que hi passa: l'anar fluint divers i potent d'aquests quaderns en línia, enllaçats i canviants". Jaume Subirana ja tenia, amb anterioritat, una web personal però, diu, "són dues coses molt diferents. La plana està quieta i el bloc no para de moure's, de créixer i canviar. La pàgina és una anunci i el bloc un quadern. També hi té a veure la tecnologia: per fer la pàgina vaig haver de contractar altra gent, mentre que el weblog només demana posar-t'hi".

Com tots els blocaires, se'n mostra encantat: "Per a mi no és temps robat. M'agrada escriure, navegar per Internet, enllaçar coses (quan xerro, quan penso, quan treballo): mantenint el Flux faig una colla de coses que m'agraden, doncs". I també n'estan encantats els lectors, un promig de 90 al dia, segons els càlculs de Subirana: "Jo no el tinc per un bloc popular (si la popularitat es compta amb mètriques) i en tot cas no he fet res perquè ho sigui, tret del fet d'escriure-hi el que hi escric i com ho escric. Sí que em sento seguit i comentat per gent que m'interessa i aquest és un veritable privilegi. Per a mi, un enllaç en un bloc de referència val més que un rècord de visites. Tinc un feedback moderat a través de missatges que la gent m'envia (els que em coneixen i tenen la meva adreça, evidentment). Més que pel Flux en concret, l'interès per la blogosfera m'ha permès conèixer gent que manté altres blocs que segueixo: per a mi, els responsables de Combray, El Llibreter, L'aeroplà del Raval, La Flaneuse, L'efecte Jauss o Quaderns són una nova subespècie d'escriptor que m'agrada".

La més gran satisfacció que li dóna el bloc és: "L'escriptura i edició en temps quasi real d'alguna cosa que és literària i alhora més que això, el diàleg amb mi mateix i el que em preocupa o interessa, amb l'actualitat, amb els altres blocs... Suposo que no he abandonat perquè encara em fa il.lusió seure i recórrer en poca estona el procés sencer de l'escriptura a l'edició pública". Per les moltes bondats que hi ha trobat, es declara sorprès de "l'èxit limitat de blocs, webs i altres eines en el meu gremi, el dels escriptors". Precisament, l'escriptura sovint agafa un caire periodístic als blocs, que Subirana no nega: "Amb una diferència que té dues conseqüències importants: amb un bloc tens una columna d'opinió... sense editor periodístic per sobre. Així doncs, per una banda pots parlar del que vulguis i en els termes que prefereixis, i per altra banda quan comences et falta el ressò i la suposada legitimació de la capçalera".

Comparats amb la premsa, els blocs tenen menys incidència en la societat catalana. Tot i que, diu: "És més gran de la que es pensen els que no hi pensen. Els blocs incideixen en un sector petit, però altament motivat i connectat amb altres instàncies. Mai no s'ha de menystenir la importància de les xarxes de relació i els blocs en són una de ben interessant". 

Tros de Quòniam

Aquest és, una mica, l'"enfant terrible" dels blocs en català. Ha estat el més votat dos anys consecutius en les votacions populars del Premi Lletra, potser pel costum del seu autor de parlar clar. Ell es diu Antoni Ibañez Ros, 41 anys, de Vallromanes, escriptor i professor de filosofia d'institut: "Escric el meu primer post de Tros de Quòniam [TdQ] el matí del primer dia de l'any 2004. En principi, vol ser una continuació digital del meu llibre "Tros de Quòniam, vademècum de sàtires", guanyador del II Premi d'Humor i Sàtira Jaume Maspons. Tros de quòniam és un dels meus insults preferits". Antoni Ibañez es l'exemple d'un ludita reconvertit: "Estava en contra dels ordinadors però, fa tres o quatre anys, el tracte diari amb els alumnes em va fer veure que havia d'actualitzar-me o em quedaria fora de joc i no els entendria. Ells em van ajudar molt al principi. Ara tinc molts webs i faig anar el weblog com a centre neuràlgic des del qual enllaço les altres pàgines".

Li ha agradat tant l'invent del bloc que fins n'ha fet un lema: "Nulla dies sine post": "Escriure un post diari es converteix en un hàbit saludable. És una manera d'agafar ofici. L'escriptor es fa escrivint. Ni em costa peles ni en trec. Sé que és una bona plataforma per a promocionar-me, per a ser conegut com a escriptor". Una de les seccions més divertides del seu bloc són els comentaris que hi fa la gent i que a vegades s'han convertit en batalles campals: "El tema dels comentaris és pelut. He passat èpoques on els he tret, però un bloc sense comentaris està coix, mut, li falta la interactivitat amb el lector. Té un risc clar: els anònims, gent que t'insulta, comentaris desagradables. També els responc. Crec que aquesta interactivitat enriqueix molt el blog. La gent ha de poder dir la seva lliurement, replicar-te, criticar-te. La mitjana és de set a quinze comentaris per post. El rècord va ser de setanta comentaris, un dia que deixava a parir el Quim Monzó. La provocació forma part de l'estil de TdQ, una mica destraler, estripat, cínic. Provocar els lectors és estimular les seves neurones adormides, cercar una reacció. Hi ha més rauxa que seny, és clar, però res important. A més, els merders suposen augment de visites i fama".

I així és: TdQ té entre 300 i 400 visites diàries, un nombre respectable per a un bloc personal. El passat 2 de novembre, arran del debat de l'Estatut a Madrid, arribava a les 700: "A banda dels comentaris, la gent m'envia molts mails. Més d'un post ha sortit dels suggeriments dels lectors. La majoria de TdQiaires (assidus a TdQ) tenen blog propi. He fet força amistats a través de la Catosfera, en general bona gent, tots ens solem ajudar. En persona, dec conèixer uns deu o quinze bloguers, però la xifra de coneguts virtuals és molt alta. La Catosfera aplega molta gent, cada cop més". Antoni Ibañez va ser l'inventor del terme Catosfera: "Sempre estic inventant paraules, neologismes, després veig que la gent els usa, com catosfera, desvirtualitzar, audiopost, videopost, etc. Hem hagut d'inventar-les sobre la marxa". 

Encara té a la màniga noves paraules, com ciberescriptura: "És un nou gènere, potser estem a les beceroles de la nova literatura del segle XXI. També hi ha mancances a la Catosfera: poca qualitat, molta gent obre un blog i fa faltes d'ortografia, o parlen de collonades. Un tant per cent molt elevat de blogs són totalment prescindibles, però serveixen perquè els seus autors n'aprenguin. Jo valoro l'esforç del bloguer adolescent que s'hi posa". Quant a la seva experiència personal, destaca els problemes tècnics, "sobretot al principi, no en sabia res i tot ho he après jo sol o amb l'ajut d'altres bloguers", i les satisfaccions: "Moltes, escrius de franc, autoeditant-te, pots ser llegit arreu (tinc traductors a l'anglès, francès i castellà), et comuniques amb gent molt interessant, aprens molt, i la llibertat que et dóna el blog".

Per això, diu: "M'ho prenc molt seriosament, com si cada post fos el capítol d'una interminable novel.la, un diari digital sense fi. Em passo el dia pensant en possibles posts. Si estigués malalt, em penso que m'enduria el portàtil a l'hospital per a postejar des del llit. Però no vaig mai massa a dins de mi mateix. És difícil no acabar parlant de tu i, per això, cal posar-se una màscara. TdQ no sóc jo exactament sinó una de les meves cares possibles. De vegades la ficció es barreja amb la realitat i els lectors mai no saben si t'ho inventes o no. És divertit. Si no m'ho passés bé, ja ho hauria deixat. Faig el que m'apassiona: escriure. I tinc constància que la gent em llegeix: 300 persones cada dia (¿quants escriptors poden dir això?). A més, em publicito gratuïtament i conec persones molt interessants. No entenc com no hi ha més gent fent blogs".

Ibañez està convençut de l'aportació dels blocs a la cultura catalana: "Estem fent molt per la nostra llengua a Internet i no se'ns reconeix. La primera utilitat del blog és de tipus personal, però els bloguers també poden ser útils socialment: cada un pot explicar el que passa al seu carrer, al seu poble. I pot ser molt interessant perquè no està mediatitzat ni polititzat. La gent n'està tipa de les mateixes notícies a tot arreu i demana autenticitat, veritat i immediatesa". 

RESUM

Els blocs són actualment el fenomen més emergent i popular a Internet. Ho demostren les xifres: cada cinc mesos, es dobla el nombre de blocs al món. La comunitat lingüística catalana no és una excepció. En pocs anys, des del 1999, han sortit blocs en català com bolets, de les més diverses temàtiques i autors, des de persones desconegudes fins a famosos polítics, cantants o escriptors. Aquesta revolució ha estat possible gràcies a l'aparició de serveis gratuïts d'allotjament i creació de blocs, que faciliten molt la tasca de mantenir un bloc i permeten que pugui fer-ho una persona sense coneixements tècnics, i també els directoris Catapings i Bitàcoles.net, que ofereixen un punt de partida per localitzar els blocs en català. Aquests serveis són la columna vertebral de la blocosfera catalana, que alguns anomenen Catosfera i que es basa majoritàriament en el voluntariat: ningú hi guanya diners i tot es fa per vocació. Encara que la Catosfera no té la gran influència social i política que han aconseguit els blocs als Estats Units, s'hi acosta cada dia més, aprofitant un forat clau a Catalunya: la manca de mitjans de comunicació en català.

Copyright 2005 Mercè Molist.

Verbatim copying, translation and distribution of this entire article is permitted in any digital medium, provided this notice is preserved.